UNG I HORDALAND - Kulturportal

Musikk anmeldelser oktober 2002

Sebastian Bach & Friends
"Bring 'Em Back Alive!"
(Spitfire/Playground)
Dagens ungdom har kanskje ikke et så godt forhold til 80-tallet og dets mange vederstyggeligheter, og bra er det. Sammen med sine like-"menn" i band som Poison, Slaughter og L.A. Guns, pyntet gutta i Skid Row seg mens de spilte pusete men hard rock. Skid Rows frontfigur, Sebastian Bach, var likevel en av de tøffere gutta den gangen, og gjorde bra ting både i Skid Row og sammen med andre. Det har vært veldig stille rundt ham her i Europa i flere år nå, og her kommer det et album med 5 nye låter og en konsert fra Japan i 1998. Lite er forandret med de nye låtene, og det er grei glamrock de presenterer. Morsomt å høre igjen enkelte gamle Skid Row låter på live'en, men det er også mye flaut. Dette er nok mest for fansen, men det er greit presentert. Du får med en Sebastian Bach tegneserie og alt. Og de bildene av ham er jo "skjønn". Han er seg selv lik....
Martin Kvam
Blackmore's Night
"Past Times With Good Company"
(Steamhammer/Playground)
Etter tre gode album og mange turneer har den gamle Deep Purple og Rainbow gitaristen funnet ut at tiden er inne for et dobbelt live album. Blackmore's Night er noe annerledes enn gitaristens tidligere band, da han styrer mest med middelalder- og folkemusikk i dette bandet sammen med sin kone Gladys Night. Det er mye stemningsfull og vakker musikk de leverer, og det passer godt i konsertsammenheng spesielt med tanke på at de gjør stort sett konserter i kirker og konserthus. Richie Blackmore er jo et geni på gitaren, og mesterer stilen fullt ut. Night synger også godt, men det hørers at hun ikke har så mye utdanning eller teknikk på feltet da ikke alt er like bra. Materialet her er hentet fra alle skivene deres, og for den etablerte fansen er dette godsaker. Personlig syns jeg popflørtinga er upassende, men de fleste låtene er gode. Passer ypperlig til peiskos og varme innekvelder.
Martin Kvam
Tomas Bodin
"Pinup Guru"
(InsideOut/VME)
Keyboardisten i The Flower Kings (som er ute med nytt album neste måned), presenterer her sitt andre soloalbum, og da er det jo bare å vente seg masse synth og keyboard. Han har heldigvis ikke gitt seg i kast med noen ambient greier, og "Pinup Guru" er herlig progressiv. Mange melodiføringer og oppbygninger minner om hovedbandet The Flower Kings, og både bassist Jonas Reingold og trommis Zoltan Csörsz fra hovedbandet er med. Med en slik trio-oppsetning på bandet er det lov å tenke på Emerson, Lake & Palmer eller The Nice, og de har nok vært å regne som en stor inspirasjonskilde. Jeg antar også at Rick Wakeman (Yes etc.) har vært en stor inspirasjonskilde for Bodin. Liker du instrumental progressiv rock med vektlegging på keyboard, så er ikke "Pinup Guru" et dumt kjøp.
Martin Kvam
Terry Bozzio & Billy Sheehan
"Nine Short Films"
(Magna Carta/MNW)
Det er to meget dyktige fyrer som har kommet sammen for denne skiva, men i motsetning til mange andre slike prosjekt så har de ikke en haug av gjester med. Det er kun bl.a. tidligere Zappa-trommis Terry Bozzio og superbassist Billy Sheehan, kjent fra David Lee Roth og Mr. Big, som spiller her, og selskapet vil gjerne selge det som ekte drum & bass. Det er et uventet småsært album de gjør her, og alt er ikke like bra. Spesielt plagsom er Terry Bozzios vokal som trekker veldig ned. Spillingen ellers er upåklagelig, men dette er ikke bra nok låtmessig. Ganske skuffende faktisk med tanke på hvor god de er på hvert sitt respektive instrument.
Martin Kvam
Fatso Jetson
"Cruel & Delicious"
(Rekords Rekords/Tuba)
Denne gjengen er gamle kompiser av Kyuss/Queens Of The Stone Age gutta, og det er vel også en av grunnene til at de er signet på Queens Of The Stone Ages Josh Hommes label Rekords Rekords. En annen grunn er at Fatso Jetson leverer heftig og laidback rock'n'roll. Ikke alle låtene er like gode her, men dette er et meget variert album som har det meste av 30 års rockehistorie. Noe har en veldig sørstatsfølelse, andre ting er mer streit tung rock. Med innslag av orgel, munnspill og saksofon skaper de enda mer variasjon og mangfoldighet, og de bruker instrumentene på en god måte. De låter faktisk som Morphine på flybensin enkelte steder. "Cruel & Delicious" er et flott og modent rockealbum!
Martin Kvam
Fläskkvartetten
"Pärlor från svin 2"
(Music Network)
Denne svenske strykekvartetten (pluss trommis) har lekt seg med genreblanding i en mengde år nå, og deres siste album er intet unntak. Veldig synd de måtte kansellere sin konsert på Nattjazzen i år, så vi får nyte dem på plate i mellomtiden. Her er de innom mer filmmusikkaktige ting til kinesisk inspirert musikk og til skotsk inspirert folkemusikk. Samt masse annet. Alt er gjort i et moderne lydbilde selv om alt spilles på strykeinstrumenter, og de legger vekt på vakre melodier og stemninger. Åpningen "Synd" er spesielt flott, og de gjør også en grei versjon av Beethovens "Moonlight Sonata". "Pärlor från svin 2" er et vakkert og stilfullt album, og for de med sans for nyklassisisme bør dette være midt i blinken.
Martin Kvam
Steve Howe
"Skyline"
(InsideOut/VME)
De gamle proggerne er ganske aktive må jeg si. Yes kom ut med et meget godt album i fjor ved navn "Magnification", og nå er gitarist Steve Howe ute med et nytt soloalbum. Som på forrige soloplate, "Natural Timbre", er det ganske så dvelende og rolige saker dette. Ikke så akustisk denne gangen, men mer atmosfærisk og svevende som også tittelen tilsier. Syns egentlig "Skyline" ble noe kjedelig i lengden, selv om det er mye fint her også. Howe er i tillegg en utmerket gitarist, men det blir litt for mye heismusikk på "Skyline" for å fenge min oppmerksomhet.
Martin Kvam
Isis
"Oceanic"
(Ipecac/Tuba)
Amerikanske Isis har blitt bedre og bedre, større og større for hver plate, og nå på "Oceanic", deres første for Mike Pattons Ipecac Records, er de neste fullkomne. Isis har siden starten hatt brutal hardcore som basis, men de har hele veien vært eksperimentell og mangfoldig. Det er også det som har hevet dem over mengden, og gitt dem et herlig særegent sound. På "Oceanic" har de roet tempoet ned noe, og lagt mer vekt på vakre og triste melodier og overdådige stemninger i det ellers så brutale lydbilde. Det låter fortsatt beinhardt og blytungt, men det er mange vakre og svevende partier her med masse atmosfære. De kan dette med gode kontraster, oppbygning og variasjon, og "Oceanic" er en vakker men kald reise inn i Isis sitt univers. Hvis man skal sammenligne Isis med noen, så må det bli Neurosis. Isis står uansett støtt på sine egne brede ben, og det er ikke annet enn å anbefale perlen "Oceanic".
Martin Kvam
Masters Of Reality
"Flak 'N' Flight"
(Brownhouse/MNW)
Det har blitt mer å gjøre for Chris Goss og Masters Of Reality de siste årene, etter at han begynte å samarbeide med bl.a. Queens Of The Stone Age gutta Josh Homme og Nick Oliveri. De har holdt på siden slutten av 80-tallet, men det er ikke mange skivene de har fått ut. I fjor kom "come-back" skiva "Deep In The Hole" hvor begge de nevnte QOTSA-gutta medvirket, og hele gjengen dro så på turne etter utgivelsen. Her er livedokumentet fra Europa-delen av turneen, og "Flak 'N' Flight" byr på opptak gjort november og desember 2001. Det er en god og rå feeling på hele skiva, og stort sett er det god lyd på opptakene. Hoveddelen av materialet er hentet fra "Deep In The Hole", men det er en del eldre slagere her også. Får veldig lyst til å se bandet live når jeg hører dette, og jeg antar de som fikk dem med seg vil glede seg over skiva. Syns du "Songs For The Deaf" var brilliant, ville jeg ikke nøle med å sjekke ut Masters Of Reality.
Martin Kvam
Motorpsycho
"It's a Love Cult"
(Columbia/Sony)
Ikke nok med at trønderne er vanvittig produktive, men de holder veldig høy kvalitet på hvert album også. Siden "Let Them It Cake" har gutta blitt mer og mer retrospektive, varierte og lekne, og de har inkorporert flere og flere instrumenter i musikken. Vanvittig mye bra musikk er blitt produsert, og de fortsetter nå med "It's a Love Cult". Mange har vel fått med seg singlen "Serpentine", men skiva har mange flere godbiter på lager. Strykere og blåsere er godt representert også denne gangen uten at det berøver det innarbeidete Motorpsycho-soundet, men på en måte er de litt mer nedstrippet enn på forrige skiva "Phanerothyme". Som alltid er det masser av variasjon i låtene, og det skifter fra sprudlende rockere til lavmælte og vakre spor, med litt intrikate ting i mellom. Det er likevel ikke så mye lyd denne gangen, men låtene er så gode at de står utmerket på egne ben. Jeg kan ikke annet enn å bøye meg i støvet for dette bandets uvanlig høye kvalitet på det meste de tar i, og for en produksjon og samtidig heftig utvikling de har hele tiden. Kjøp denne skiva, og møt opp på deres konsert på Garage lørdag 26. oktober!!!
Martin Kvam
Nirvana
"You Know You're Right"
(Geffen/Universal)
Kun 8 uker før Kurt Cobain tok sitt eget liv ble denne låta spilt inn, og nå er den altså klar til å bli utgitt til glede for alle de som savner Nirvana sårt. Det låter da også veldig Nirvana av denne sangen, så få fans vil bli skuffet av den. Cobains sårbarhet er her til gangs, og det er en ganske tung atmosfære over de harde riffene. "You Know You're Right" er i det hele tatt en ganske tung og hard låt, og den har en god nerve. Den viser også at det fortsatt bodde mye bra musikalsk sett i mannen, så det er synd at han gjorde det hand gjorde. Nå ligger det vel an til et retrospektivt album med Nirvana, så det fremtid ser foreløpig lys ut for Nirvana-fansen.
Martin Kvam
Paradise Lost
"Symbol Of Life"
(GUN/VME)
Etter to album for giganten EMI måtte gothmetalens besteforeldre, Paradise Lost, finne nytt beite. Allerede på forgjengeren "Believe In Nothing" begynte de å gå bort i fra den ekstreme elektroniske linja de la seg på med "Host", og godt er det. Nå har de tonet det elektroniske enda mer ned, og igjen står et ganske bra, moderne og tungt gothrock band. På "Symbol Of Life" låter de som et Sisters Of Mercy for år 2000, og det meste holder mål. Gitarist og låtskriver Greg Mackintosh har funnet frem mange av godriffene som gjorde Paradise Lost stor, og Nick Holmes gjør igjen en god figur bak mikrofonen. "Symbol Of Life" er ikke akkurat klassisk Paradise Lost, men det virker nå som at de har funnet seg selv igjen etter noen famlende forsøk. Tror fansen vil være fornøyd med denne.
Martin Kvam
Prong
"100% Live"
(Locomotive/VME)
De har ikke gitt lyd fra seg siden skiva "Rude Awakening" i 1996, og den var en skuffelse for min del. I dag er de likevel fortsatt aktuell, spesielt med tanke på all den nu-metalen som florerer. Prong var en av pionerene innen det moderne rock og metal lydbildet, og inspirerte band som White Zombie og Nine Inch Nails. Nå har Tommy Victor og hans menn samlet seg igjen, og i sommer var de på turne med Danzig. Det har resultert i denne liveskiva, og materialet sitter som et skudd. De presenterer en ny låt som virker lovende, og ellers er det bare gode gamle låter som "Beg To Differ", "Prove You Wrong", "Snap Your Fingers, Snap Your Neck", "Whose Fist Is This Anyway", "Broken Peace" og "Unconditional". Herlig å høre disse igjen, og jeg hadde glemt hvor bra Prong var. Megatungt, monsterfete riff og et helt unikt sound var Prong, og nå er kanskje verden rede for deres noe annerledes musikk. Er du ikke kjent med bandet kan dette være et godt startpunkt. Jeg gleder meg dog veldig til et nytt album!
Martin Kvam
Rolling Stones
"Forty Licks"
(Abcko/Virgin)
Gammelrockerne i Rolling Stones er 40 år i år, og feirer seg selv med denne doble samling med 40 (selvfølgelig) av sine største hits. Hele karrieren oppsummeres på denne gjennomførte samlingen, og det er mange klassikere her. Personlig liker jeg bandets periode fra 1966 - 1974 best, og kan nesten ikke fordra det de gjorde på 80-tallet. Låter som "Paint It, Black", "She's A Rainbow", "Get Off Of My Cloud", "The Last Time" og "Sympathy For The Devil" er nærmest umulig å mislike, så det er mange godsaker her. Mange bilder og et okay innlegg av David Wild er det også gjort plass til, så man får bra med valuta for pengene med denne samlingen. Enten du har et nært forhold til Stones eller kun liker dem sånn passe, er "Forty Licks" grei å ha, både for sine meget gode enkeltspor og som rockhistorisk dokument.
Martin Kvam
Ship Of Fools
"Let's Get This Mother Outta Here"
(Peaceville/Tuba)
Jeg hadde neste glemt helt av dette bandet. På tidlig 90-tallet ga Ship Of Fools ut et par album på Peaceville sitt alternative underselskap Dreamtime, og var et av de bedre banda der sammen med bl.a. kult bandet G.G.F.H. Det Ship Of Fools gjorde den gangen var noe ganske annerledes. De lagde svevende og småpsykedelisk spacerock med en del inspirasjon fra Pink Floyd, og kunne minne om en instrumentalutgave av Porcupine Tree. De var også tidlig ute med å bruke en del sampling og lettere ambiente partier. Nå har Peaceville satt sammen en fin samling av bandets verker, og det var et gledelig gjennhør for min del. Hadde rent glemt at de var så bra, og de som er hengivne til band som Porcupine Tree og annen svevende og psykedelisk prog kan gladelig sjekke ut Ship Of Fools.
Martin Kvam
Snapcase
"End Transmission"
(Victory/Tuba)
Syns at denne hardcore stilen lett kan bli slitsom, men amerikanske Snapcase gjør så absolutt en god figur på "End Transmission". Vokalen og intensiteten kan minne om tidlig Rage Against The Machine, men materialet her er mye mer modent og gjennomtenkt. Dette er et godt, hardtslående og variert hardcore album, og bandet har både nerve og en flott stemning i all aggresjonen. For min del er det kun vokalen som kan bli noe slitsom i lengden, men det musikalske er såpass tight og velskrevet at det hever skiva betraktelig. Hardcore-fans og andre sugen på noe aggressivt kan snarest snuse på "End Transmission", for dette er et bra og slagkraftig album.
Martin Kvam
Ugress
"Resound"
(Portazur/Tuba)
De fleste her til lands har vel fått med seg at Bergensbaserte Ugress slapp sin debut, "Resound", på det nystartede selskapet Portazur i forrige måned. Låta "Loungemeister" har og hatt massiv radiodekning, og media generelt har gitt Ugress mye oppmerksomhet. Ugress, a.k.a. Gisle Martens Meyer, har da også laget et meget lyttervennlig og lett tilgjengelig electronica album, med en lett blanding av pop, funk, house og filmmusikk stemning. "Resound" er et meget catchy album som er lett å like, uten at det går på bekostning av variasjon. Meyer blander inn en mengde stiler, sounds og rytmer i musikken, og en mengde samples gjør dette til et variert og gjennomtenkt electronica album. Det kjedeligste på plata er vokalist Therese Vadem. Selv om Ugress og Röyksopp er to forskjellige band musikalsk sett, er det likevel fristende å sammenligne dem på grunn av deres lett tilgjengelige og catchy sound. Liker du electronica eller catchy popmusikk kan du bare plukke opp "Resound". Du kommer uansett til å høre mye fra Ugress i tiden fremover.
Martin Kvam