Rockeweb - Plateanmeldelser - Motorpsycho - Av Morten Wærhaug

M E N Y
Hjem
Innhold
Nyheter
Platenytt
Anmeldt
Portrett
Artikler
Konsert
Lister
Lenker
Øresus
Diskutek
Gjestebok
Info

ROCKEWEB - Plateanmeldelser |  |  |  |  |

A B C D E F G H I J K L M N O P Q R S T U V W X Y Z Æ Ø Å
M O T O R P S Y C H O
Angels and daemons at play (Columbia 1997) Av Morten Wærhaug

Noen episoder i livet blir det til at du tar meg deg videre. Da du som snørrete seks-åring plutselig fikk en lillebror. Den første kjæresten du fikk. Den første kjæresten som stakk fra deg. Og, så klart, en rekke hendelser som kanskje bare er helt spesielle for akkurat DEG. Noen har en greie med biler, noen har en greie med fotball, noen har en greie med rockemusikk. Deriblant jeg; noe jeg ble smertelig klar over (som om jeg ikke var det fra før) en pjuskete høst-kveld i 1997. Faren min buste inn på gutterommet og slengte en CD elegant ned på senga ved siden av meg. "Hør på denna", mumla han. "Den rockegærne sjefen min insisterte på at jeg måtte kjøpe denne til deg, du som også er innvidd i den menigheta". Det neste jeg husker er at jeg ligger på senga og ser i taket, da det plutselig skjer noe med meg. Tid og rom viskes plutselig helt ut, i det godlyd av en klarhet og klasse jeg aldri før har hatt kjennskap til smyger seg inn øregangene mine or bergtar meg, som verdens mest naturlige ting. -Dette er ganske heavy ting for en traust østerdøl, la meg være den første til å innrømme akkurat det. Jeg lå som en grønnsak i den senga helt til siste rest av klang fra trommene hadde ebbet ut etter siste låta. Og jeg var bare så jævelig glad. For dette var så jævelig bra. Og det mener jeg fortsatt, samme hvor pompøst det enn måtte høres ut. La meg nå, seks år seinere, geleide dere gjennom denne plata, hvilket jeg til dags dato fortsatt mener er er Motorpsycho's sterkeste utgivelse (hvilket igjen burde si sitt).
Plata åpner med fantastiske "Sideway Spiral I", ei låt som for meg framstår som en bit av himmelen, intet mindre. Låta har et driv og en lekende lett flyt, som er så til de grader lekker og innbydende. Snah, aka. Hans Magnus Ryan, synger på denne låta - utrolig godt akkompagnert av noe som kanskje best kan beskrives som et englekor. Dette er en av de aller vakreste melodiene jeg vet om. Låta resulterer i trommeruller som slår om seg i et aldeles nydelig helvete, for så å bli avløst av knall-rockeren "Walking on water" (senere kjent som "You lied"). Denne låta rocker så baller at susp burde ha fulgt med plata. Banalt enkelt (99% av låta er spilt inn live, det er nesten ikke en dub å spore), men usannsynelig fett. Låta har siden blitt en live-klassiker.
SÅ DA. Etter to mer eller mindre "lyse" låter, vidt forskjellige sådan, bryter HELVETE virkelig løs i form av "Heartattack Mack", platas tredje spor. Jeg ble oppriktig talt nesten redd første gangen jeg hørte Heartattack Mack. Låta rommer noe veldig, veldig mørkt. Med sine sju minutter og førtien sekunder blir vi med på en reise inn i et uendelig mørke av pure evil. Ikke ett sekund for mye! Spennende og fasinerende som bare fyttirakker'n. Låta slutter også på en mildt sagt genial måte. Utenomjordisk. Hvis det hadde vært lov (noe det ikke er) til å trekke fram en favoritt fra denne plata, så... Jeg sier ikke mer, for å slippe dårlig samvittighet. Platas fjerde spor er også en nydelig, nydelig, nydelig sak. "Pills, powders and passionsplays" er en ren oppvisning i hva virkelige kunstnere kan gjøre ut av et par kassegitarer, et par bongotrommer og noe annet ræl. Låta er bare deilig mystisk, akkurat som den vet om en dyster hemmelighet vi bare får lukte litt på. En genistrek. Deretter følger "In the family", en veldig sår og alldeles nydelig låt som tar tak i deg og klorer seg fast i ryggen din. Jeg får fortsatt hakeslepp hver gang jeg hører denne låta. Låta handler tilsynelatende om en slags horribel familitragedie. Men igjen - her får vi heller ikke vite så mye, rent tekst-messig. Vi får bare vite av de 10 prosentene av isfjellet som stikker opp fra havet. Dette skaper nok en gang en mystisk eim rundt låta. Låta har en voldsom, nesten desperat nerve i seg. Gripende er, faktisk, riktig betegnelse på denne låta, synes jeg (og det er ikke ofte). Jeg husker jeg tenkte at NÅ, Nå er toppen nådd. Å overgå dette kunne ikke være mulig. Så feil kan man ta.
"Un chien d'espace" følger så, nemlig (Det vil si, etter en liten prelude med vampyr-orgel og noen som går i en trapp, sånn i nedtellingen fra spor 5 til spor 6 på CDen...). Jeg vet ikke helt om jeg klarer å sette ord på dette opptaket. "En hund i rommet" (fritt oversatt via heller dårlige fransk-kunnskaper), er noe en er nødt til å sette seg inn i på egen hånd. For meg framstår denne lille helvetessymfonien ihvertfall som noe veldig, veldig stort. Låta er en real slugger på tretten minutter og førti sekunder, noe som nesten er for kort. Denne låta kan få en overbevist hedning til å tro på spøkelser, så beware! Dette er platas mest ambiøse og urovekkende spor, med sin hypnotisk skumle dynamikk. En Motorpsycho-klassiker. Det kan nevnes at låta visstnok oppsto som en jam på en spillejobb MP gjorde ved Cinnemateket i Oslo i 96/97, der de tonesatte en stumfilm. Så det så! Produsent Helge Steen, aka. Deathprod har forresten også satt sterke fingeravtrykk i denne låta, som kan minne om låta "Demon Box" på plata ved samme navn fra 1993, bare BEDRE.
Platas sjuende spor, "Sideway spiral II", er en låt som etterlater seg en blanding av undring og respekt hos undertegnede. Denne låta vitner om et band som bokstavelig talt ikke EIER hemninger, og aldri har hørt om begrepet "grenser". Her blir en simpelthen satt på prøve i hvor mye en kan greie å fordøye som lytter. Det har blitt ytra mange meninger rundt denne sangen, hvorav mange hater den. Jeg elsker den. Enten/eller-låt. "Like always" er platas åttende låt. En parallell kan lett tegnes tilbake til platas andre spor, "Walking on water". Denne låta er også banalt enkel, men like så fullt genial. Spilt inn live, så og si - noe MP er ubestridte mestere i. Her kommer også Snah til sin fulle rett som rockegitarist. Fantastisk. Så, "Stalemate". Platas eneste rene ballade. Et piano, en gitar, en cello, og en halvmumlende Bent Sæther. En suksessoppskrift. Nydelig håndtverk. Hverken mer eller mindre.
"Starmelt lovelight" følger som spor 10. Om denne sangen har jeg bare én ting å si: Dette er POP sånn POP hadde hørtes ut, om verden hadde vært et rettferdig sted. Her har dere malen. Über-fengende. Veldig, veldig bra. Plata runder av med låta "Timothy's Monster" (hvilket også er tittelen på MP's monster-album fra 1994, for de som ikke skulle vite det). Denne låta er platas desidert mest undervurderte blant de fleste. Mange skriver av denne låta tvert som "bråk", men la meg bare si at - ta deg tid til sette deg inn i Timothy's Monster (plata også, bare så det er sagt!), for her er det ting å hente! La det forresten være sagt at låta er delvis plagiat av MC5's "Come together". Når man først er inne på temaet plagiat kan det også nevnes at Sun Ra har gitt ut en plate ved navn "Angels and demons at play". Det er visstnok derfor MP har plassert bokstaven A inn i "demons" i platetittelen. Både MC5 og Sun Ra er av MP's store inspirasjonskilder. Men hva så? Vi siterer MP-trommis Gebhardt: "Bad composers borrow, good composers STEAL". (Kanskje ikke ordrett, men ja). I dette sitatet (som faktisk også er stjelt), ligger mye av hemmeligheten i Motorpsycho's genialitet. Jeg har dog ingen motforestillinger mot dette, når resultatet blir så FANTASTISK som denne plata.
Til slutt noen få kommentarer og notiser: 1) Plata er spilt inn i Athletic Sound Studio i Halden, et hel-analogt lydstudio (egentlig en gammel gymsal - derifra navnet). Dette tror jeg har hatt VELDIG mye å si for "magien" som råder i "Angels and Daemons at play". Opptakene låter veldig "varme" og levende. 2) Det vi i dag kjenner som "Angels and Daemons at play", var opprinnelig tre EPer; Babyscooter, Have Spacesuit Will Travel, og Lovelight, trykt i 500 ex. hver. Disse tre EPene ble seinere utgitt i en fin-fin samleboks, trykt i bare 2000 ex. Flere låter kom aldri med på CD-versjonen av "Angels and Daemons at play" pga plassmangel på selve CDen. Den dobble LP-utgaven av A&D.A.P. inneholder derimot det meste fra alle tre EPene. Helt til slutt vil jeg oppfordre alle til å skaffe seg denne skiva. Om det så er det siste du gjør.
Den beste norske rockeskiva noen gang!
(Skrik så mye dere vil!).
10/10

I Rockeweb:
Årslista 1997

Webreferanser:
You gotta hang on to the trip you're on
Sony Music Norge
Stickman's Records